![](https://uploads.publishwall.si/imgsmedium_2/2015/09/19/publishwall_resized_1442682574_5241186.jpg)
4. Razmišljanje vladajoče koalicije
V Cerarjevi stranki (SMC) govorijo o evropski begunski krizi, ki jo je potrebno reševati kot
humanitarno vprašanje. V SMC mislijo, da »lahko Slovenija z občutkom za človečnost, ki smo ga
pokazali že večkrat v zgodovini, tudi v času vojne na območju bivše Jugoslavije, solidarno pomaga
ljudem, ki bežijo zaradi preganjanja, vojne, lakote, različnih naravnih nesreč in tudi ekonomskih
razlogov... Slovenija svojih meja pred begunci ne sme zapreti... Kot socialno-liberalna stranka se
pridružujemo tistim evropskim državam, ki želijo begunsko krizo reševati v skladu z načeli
humanitarnosti in solidarnosti, kot temeljnima zidakoma evropskega vrednostnega sistema in
kulturnega prostora.«
V SMC se zavedajo, da so pogledi evropskih držav na »begunsko krizo« »diametralno nasprotni«:
ponekod »deset tisočem, med njimi tudi otrokom, starejšim, celim družinam, pomagajo z nastanitvijo,
s hrano, z vodo, z oblačili in s higienskimi pripomočki ter z zdravstveno oskrbo in z informacijami, do
tistih, ki na mejah gradijo fizične ograje in zidove.«
V koaliciji in v vladi menijo, da gre za humanitarno vprašanje in za evropsko solidarnost.
V zvezi s temi razmišljanji in koncepti se najprej postavlja vprašanje obsega in sorazmernosti.
Kolikšen del svetovnega prebivalstva živi - glede na evropska merila - v humanitarni krizi? Koliko
ljudi potrebuje ali si vsaj želi boljše življenje? Morda polovica, gotovo vsaj četrtina, recimo dve
milijardi, tj. 2000 milijonov. Koliko je med temi ljudmi ekonomskih, koliko prisilnih izseljencev, ki se
upravičeno bojijo za svoje življenje? Kakšen delež lahko pri reševanju humanitarnega vprašanja
prevzame Evropska unija s 500 milijoni prebivalcev, ne da bi vsakemu Evropejcu naložili breme
izboljšanja življenja še treh neevropejcev? Bi EU poklicala na pomoč ZDA, ki ima 300 milijonov?
Rusijo? Kitajsko? Bi Kitajska s svojo milijardo in 300 milijoni ljudi tvegala skrb za dodatno milijardo?
Kakšen delež lahko pri tem prevzame Slovenija z dvema milijonoma prebivalcev, od katerih je vsak že
danes zadolžen za 15.000 evrov?
Pri tem se postavlja vprašanje, zakaj si izseljenci iz Afrike in Azije za cilj postavljajo preselitev v
najbogatejše države in zakaj se ne poskušajo pogoditi za srednjo pot, za priselitev v sicer dostojno
razvite in varne države, kot so vzhodnoevropske ali južnoevropske države? Zakaj ne bi ostali v
Bolgariji, Grčiji, Italiji, Makedoniji, Rusiji???
V preteklih mesecih smo - v zvezi z grško finančno krizo - spremljali težave pri uresničevanju
solidarnosti znotraj Evrope. Kot je splošno znano in protokolirano v veljavnih mednarodnopravnih
listinah je solidarnost evropska - ali recimo evroatlantska - vrednota.
5. Slovenski koncept
3 Marjan Drnovšek, »Vzroki za izseljevanje Slovencev v zadnjih dveh stoletjih«, http://www2.arnes.si/~krsrd1/conference/Speeches/Drnovsek_slo.htm
Dimitrij Rupel, Selitve, str. 5
Slovenski državni zbor je leta 1999 sprejel posebno resolucijo o imigracijski (priseljenski) politiki
Republike Slovenije. Resolucija najprej govori o vzrokih »migracijskih pritiskov«:
»Ekonomske, demografske in socialne razlike med državami, številčnost in pogostost različnih
konfliktov in oboroženih spopadov, kršitev človekovih pravic, ekološke in druge kompleksne
katastrofe ob razširjanju možnosti globalnih komunikacij ter potovanj nakazujejo na rastoči
migracijski in begunski potencial ter verjetnost večjih migracijskih pritiskov iz manj razvitih v
razvitejše države.«
Resolucija prišteva med usodne valove migracij spremembe po padcu Berlinskega zidu:
»V vzhodni Evropi so demokratične spremembe po letu 1989 privedle do permisivnosti emigracije iz
prej skorajda zaprtih držav. Odprle so se tudi nove poti migracijskih tokov, ki so te države,
novonastale ali tiste, ki so ostale znotraj svojih meja, soočile z do nedavnega manj znanimi
razsežnostmi nadzora meja in tujcev, bodisi novodošlih ali tistih, ki so z ustanovitvijo novih držav tujci
postali.«
Resolucija govori o svetovni solidarnosti in preprečevanju vzrokov množičnih migracij. »Slovenija si
bo prizadevala, da bo glavni cilj svetovne migracijske politike mednarodno sodelovanje, ki bo dejavno
težilo k ustvarjanju ustreznih življenjskih razmer vseh ljudi in dejavno preprečevalo vzroke različnih
oblik množičnih migracij ob hkratnem zagotavljanju pribežališča in pomoči tistim, ki so prisiljeni k
begu.«
Slovenija naj bi zaščitila begunce. Zavarovala naj bi institucijo azila in spoštovala načelo nevračanja,
sicer naj bi vodila politiko priseljevanja »v skladu z načeli relativne svobode gibanja, solidarnosti in
humanitarnosti tako, da bo priseljevanje pomenilo spodbudo ekonomskemu, prebivalstvenemu in
družbeno-kulturnemu razvoju Republike Slovenije.« Resolucija govori o preprečevanju nedovoljenega
priseljevanja s »preventivnimi ukrepi, med njimi z učinkovitim vizumskim režimom, ki bo usklajevan
tudi z evropsko zunanjo in varnostno politiko, učinkovitim nadzorom meja in mejnih prehodov,
ustreznim notranjim nadzorom, ustrezno kaznovalno politiko, mednarodnim informativnim, pravnim,
carinskim in policijskim sodelovanjem za preprečevanje nezakonitih migracij, še posebno tistih,
povezanih s terorizmom, nezakonitim trgovanjem z mamili, tihotapljenjem ljudi in drugimi resnimi
oblikami mednarodnega organiziranega kriminala.«
Resolucija napoveduje integracijo priseljencev v skladu z načelom »družbene večkulturnosti«,
»spoštovanja bogastva različnosti, mirnega sožitja, družbene stabilnosti in kohezivnosti«. Integracijska
politika naj bi bila utemeljena »na temeljnih načelih in vrednotah enakopravnosti, svobode in
vzajemnega sodelovanja.« Država naj bi spodbujala »integracijo priseljencev v slovensko družbo«,
preprečevala naj bi »diskriminacijo in družbeno obrobnost« in omogočala, da »priseljenci izražajo in
gojijo lastno kulturo in vrednote na podlagi spoštovanja osebne integritete in dostojanstva v skladu z
zakoni Republike Slovenije...«
Ukrepi in sredstva priseljenske politike naj bi bili usklajeni z evropsko zakonodajo oz. politiko. V
zvezi s tem resolucija navaja nov zakon o tujcih, zakon o azilu, zakon o nadzoru državne meje, »ki bo
urejal nadzor meja v skladu s postopnim vključevanjem v Evropsko unijo in morebitnim pristopom k
Schengenskemu sporazumu«. Spremenili naj bi zakon o zaposlovanju tujcev, »da ga bo ... mogoče
uporabiti za zaščito domačega trga dela in uravnavanje novega pritoka delovne sile.« Vizumski režim
naj bi uskladili z vizumskima režimoma Schengenskega sporazuma in Evropske unije.
6. Solidarnost?
Dimitrij Rupel, Selitve, str. 6
Solidarnost običajno razlagamo kot čut za skupnost; biti solidaren s kom pomeni držati s kom,
podpirati koga. V večini slovarjev in enciklopedij solidarnost razlagajo kot enotnost, kot podobna
čustva in sporazumna dejanja posameznikov, ki imajo skupne interese in se medsebojno podpirajo. Po
letu 1980 se je navedenim pomenom pridružila še poljska politična organizacija Solidarnost, sicer pa
se solidarnost pojavlja kot temeljno načelo Evropske unije in temeljna (socialna) pravica njenih
državljanov.4 Slavni ustavni pravnik in avtor »mnenj«, na podlagi katerih je Slovenija dobila
mednarodno priznanje, Robert Badinter, je leta 2002 objavil svojo različico Evropske ustave, v kateri
je za geslo Evropske unije, ki bi bila urejena po njegovem okusu, izbral MIR, SVOBODA,
SOLIDARNOST.5
Ali smo dobro razumeli, za kakšno solidarnost gre? Gre za relativno natančno predpisano solidarnost
takšne ali drugačne skupnosti, v primeru Evropske unije za solidarnost med evropskimi državami. O
solidarnosti do držav zunaj Evropske unije - razen ko gre za države, ki pristopajo k uniji ali so vsaj
članice evropskega sosedstva - v vodilnih in načelnih listinah EU (da ne govorimo o Atlantski listini)
ni veliko govora.
Meje solidarnosti so meje Evropske unije,
znotraj teh pa sta vsaj še dve varovalki: evrska in schengenska skupnost. Tidve varovalki že načelno in
a priori razločujeta med preganjanimi begunci - ki jih je nemara 8% - in običajnimi migranti, ki jih je
(nemara) 92%. Za priseljence so države, odkar obstaja pojem državne suverenosti, vedno postavljale
pogoje. Preganjanci (begunci, izgnanci, oporečniki...) imajo pravice, ki jih zagotavljata filozofija in
morala Združenih narodov, evropska in slovenska zakonodaja, to pa seveda ne velja za običajne
migrante, ki si želijo boljše življenje.
V evropskih medijih je vse več razpravljanja o solidarnosti. V Nemčiji recimo razpravljajo, ali naj bo
Evropska unija, posebno še področje z evrom, nekakšna skupnost za prerazporejanje denarja, za
finančne prenose iz bogatega severa na revni jug (»Transfer Union«)? Slovenci, ki imajo nekaj
jugoslovanskega spomina, se bojo spomnili finančnih prenosov iz Slovenije v beograjske sklade oz. k
republikam, ki so imele proračunski primanjkljaj. Šlo je za pomoč manj razvitim oz. za poskus
izenačevanja uspešnejših republik z manj uspešnimi. To izenačevanje je bilo eden poglavitnih vzrokov
za razpad Jugoslavije. Okvir solidarnosti je lahko država, lahko je seveda tudi republika ali dežela,
cerkev, zavarovalnica, pokojninski sklad, narod, mesto, občina, stranka, koalicija, društvo, generacija,
družina... lahko pa je tudi mednarodna skupnost ali povezava, kot sta denimo Evropska unija in
NATO.6
7. Kaj pravijo slovenski levičarji?
Glede na bančne in državne primanjkljaje, glede na razpadanje podjetij, glede na revščino in
brezposelnost, sicer pa zaradi grške finančne krize, zaradi tisočev prebežnikov na italijanskih in grških
4 Gre za enega od sedmih »naslovov« Listine o temeljnih pravicah Evropske uniuje: Solidarnost (pravica delavcev do obveščenosti in posvetovanja v podjetju, pravica do kolektivnih pogajanj in ukrepov, pravica dostopa do služb za posredovanje zaposlitev, varstvo v primeru neupravičene odpustitve, pošteni in pravični delovni pogoji, prepoved dela otrok in varstvo mladih pri delu, družinsko in poklicno življenje, socialna varnost in socialna pomoč, varovanje zdravja, dostop do storitev splošnega gospodarskega pomena, varstvo okolja, varstvo potrošnikov).
5 Robert Badinter, Une Constitution européene, Paris 2002, str. 50.
6 Nobelovec Amartya Sen v knjigi Identity and Violence - The Illusion of Destiny (London 2006), piše celo o »globalni solidarnosti«.
Dimitrij Rupel, Selitve, str. 7
obalah pa zaradi podpore Ukrajini je - tako notranjepolitičen kot zunanjepolitičen, slovenski in
evropski - problem številka ena postala solidarnost. Kako jo razumemo, kako jo upoštevamo??
Poleg parlamentarnih imamo v Sloveniji tudi zunajparlamentarne stranke in poleg drugih
zunajparlamentarnih strank imamo tudi stranko, ki se imenuje Solidarnost in je rezultat t.i.
vstajniškega gibanja, ki je ob koncu leta 2012 in v začetku leta 2013 rušilo mariborskega župana in
slovensko vlado. Ta stranka razume »solidarnost kot do danes neuresničeno tretjo idejo francoske
revolucije: bratstva (poudaril D.R.), brez katere je tudi uresničitev prvih dveh - svobode in enakosti -
zgolj formalna.«
V Državnem zboru imamo dve stranki, ki naj bi bili po definiciji posebej privrženi solidarnosti. V
dokumentih prve, Združene levice, bomo prebrali samo to, da je stranka solidarna z grško Sirizo.
Druga stranka, Socialni demokrati, solidarnosti posveča daljši odstavek, v katerem jo razlaga kot
»zavestno odpoved delu lastnih dobrin v korist drugih«, pri čemer jo vodi »ideja pomoči za
samopomoč«. »S solidarnostjo,« pišejo socialni demokrati, »se uresničuje in krepi srčno razmerje med
ljudmi in s tem spodjeda ljudomrznost in hladnost tržne družbe.« Temu sledi nadvse zanimiv pasus, v
katerem piše, da je stranka solidarna s svojimi privrženci (»ki uresničujejo naše druge temeljne
vrednote«), ni pa solidarna s tistimi, »ki nastopajo proti demokratičnemu soglasju v družbi in v svetu.«
Tem bolj ali manj strankarskim navodilom sledi ugotovitev, da je »svoboden posameznik .. solidaren
posameznik, svobodna skupnost je solidarna skupnost. Solidarnost je tako med drugim tudi v službi
doseganja večje enakosti v družbi...« Socialni demokrati potemtakem razumejo solidarnost kot
odpovedovanje dobrinam in kot podporo svojim privržencem; navsezadnje pa kot svobodo in enakost.
Tu se njihovi pogledi dopolnjujejo s pogledi zunajparlamentarne stranke Solidarnost. Vsa ta eksotična
pojmovanja solidarnosti je po vsem videzu navdihnila francoska revolucija.
8. Solidarnost v Jugoslavijah
Solidarnost rajši kot konservativci poudarjajo zastopniki socialističnih oz. levičarskih strank. Paradoks
je v tem, da so bili za dežele z najbolj glasno solidarnostno retoriko značilni največji politični
privilegiji in velike socialne razlike. V Jugoslaviji so poudarjali bratstvo in enotnost, v ozadju pa se je
oblikoval novi razred. S tem težav s solidarnostjo seveda ni konec. Poljski delavci so dali ime
Solidarnost svojemu protikomunističnemu gibanju, ki ga je na vso moč podpirala katoliška cerkev,
dokler jo je vodil konservativni papež Janez Pavel II. Da pa bi bila zadeva še bolj zapletena, o
solidarnosti veliko pridiga tudi papež Frančišek, pri čemer ima v mislih nekaj popolnoma drugega kot
njegov poljski predhodnik.
V Titovi in - pred tem - v Karađorđevićevi Jugoslaviji so uvajali in izvajali, kot bi rekel Durkheim,
mehanično solidarnost, za kar so potrebovali in rabili pojme kot »troimeni narod«, »narodno edinstvo«
7, na koncu pa »bratstvo in enotnost«. Šlo je za retoriko, ki je ustvarjala vtis, kot da so Srbi, Hrvati,
Slovenci (pozneje še Bosanci, Črnogorci in Makedonci) en narod oz. eno pleme (bratstvo), skratka
nekakšna preprosta, naravna skupnost, ki govori isti jezik, hodi v isto cerkev itn. Slovenci so kritizirali
jugoslovanski sistem predvsem zato, ker pri razdeljevanju denarja ni bilo prave kontrole, ker ga niso
rabili po gospodarskih, ampak (zapravljali) po političnih načelih... Pod temi pogoji Jugoslavija ni
mogla funkcionirati, navsezadnje pa ni mogla funkcionirati niti v smislu organske solidarnosti, ki
predpostavlja delitev dela, višje in racionalne oblike povezanosti - ker takšne višje oblike povezanosti
preprosto niso bile dopuščene in niso bile mogoče.
7 Glej »Krfsko deklaracijo«, Slovenci v očeh imperija - priročniki britanskih diplomatov na pariški mirovni konferenci leta 1919, Mengeš 2007, str. 95.
Sep 19, 2015