![](https://uploads.publishwall.si/imgsmedium_2/2017/03/30/publishwall_resized_1490854952_3202612.jpg)
Počasi se spušča mrak. Soba tone v mehko tančico sivine. Gospa večerja. Hana poskrbi, da je vse pri roki. Potem obsedita. Ni še čas za v posteljo.
Gospa je nemirna, s pogledom nekaj išče ... le kaj? V očeh se zrcali strah, žalost ...Ali kaj ...?
"A bova poslušali pesmice?" pravi Hana in na mobitelu poišče baletno glasbo. To ima gospa rada. Gospa postane pozorna ... prime mobitel in ga hoče poskusiti. Kot majhen otrok, ki svet okuša in preizkuša skozi usta. Hana ji podrži, da gospa lahko gleda prizore na youtube.
Potem zmanjka baterije.
"Ni več pesmic," je Hana stvarna.
"Razen če sami zapojeva."
Doslej gospa še nikoli ni pritegnila ... ampak ponavadi ne protestira, če ji Hana zapoje. Včasih pa tudi. Demenca je ena huda reč, ki človeku nagaja v glavi in mu ne da zbrano misliti in domisliti in razumeti sveta okrog sebe.
V tem mehkem večeru, ki se počasi plazi v sobo, Hana pomisli, katera pesem bi bila prava za njeno gospo.
Večkrat misli na to, kako mogoče le v njej zbudi misel, živo misel, drobec spomina. Gotovo je gospa nekoč poznala narodne pesmi ...
"Vsi so prihajali,
njega ni blo,
ko bi on vedel,
kak men je hudo. ..."
To pesem ji je že večkrat zapela ... ko vidi, kako včasih gospa čaka ... koga čaka ...? Človeka iz preteklosti? Človeka, ki ga zdaj ni več, pa ne, ker bi umrl, ampak ker je zdaj drugačen, ker so minila leta, gospa se pa ne znajde več v času ... ker ji nagaja demenca ...? Kdo bi vedel.
Ampak občutek, da gospa nekoga čaka, se večkrat zbudi.
Zatorej se tiho oglasi v večer: "Vsi so prihajali ..."
Gospa mirno sedi, jo gleda ... Kaj zaznava? Razume? Čutiti je mirna ...
"Zvezdice prišle so,
lunca je bla,
jaz sem pa čakala
sama doma ..."
Zvezdice, luna, to so take oprijemljive stvari, nekaj, kar je gotovo vsak otrok rad gledal. Gospa pa je na nek način spet otrok ...
"Ljubi pa prišel bo,
stisnil roko,
pol bo ozdravljeno
srce bolno."
Gospa Hano prime za roko, gleda jo v oči. Bere!
Hana zdaj poje:
"Bom šel v planine, na vsoče gore,
pa bom slišal od daleč zagorske zvone ...
Zagorski zvonovi prav milo pojo,
nemara preljubo k pogrebu neso ..."
Gospa postane čisto nežna, mila, počasi dvigne roko in Hano poboža po licu. "Boga!" ji iskreno reče. Uboga! Kako do srca ji je šla pesem. Besede so se je dotaknile.
"Pa če jo nesejo, le naj jo neso,
saj dolgo ne bode, sam pojdem za njo."
Kako je pretresljivo še naprej:
"Zvoniti bom pustil, kropiti pa ne,
kropile jo bodo le moje solze ..."
Koliko je gospa razumela besedilo, morda je sprejela melodijo ...? Kakorkoli že, v sobi se je naselil mir.
Še nekaj časa se držita za roke, potem Hana vstane in prižge lučko. Pripravi stvari za umivanje in preoblačenje. Zdaj zdaj bo noč.
Mar 30, 2017