![](https://uploads.publishwall.si/imgsmedium_2/2017/06/18/publishwall_resized_1497768754_1162491.jpg)
"Človek, človek, kaj je s tabo,
nis' več za nobeno rabo ..."
Sem pri stari gospe, ki ne more več vseh svojih osnovih potreb zadovoljiti sama, in medtem ko ji pomagam pri preoblačenju, začne recitirati pesem:
"Človek, človek, kaj je s tabo ..."
Pesem je dosti daljša, ona jo zna na pamet, jaz sem se je pa doslej na pamet naučila le dva verza. :) Ko gospo zanese in zakrili in komaj lovi rokave, sredi tega omahovanja začne z verzi: "... nis' več za nobeno rabo," vendar ni čutiti prav nič grenkobe. Dejstvo pač. V njej je mir. V njej je nekakšno prisrčno zadovoljstvo. Ne godrnja, včasih sicer izrazi strah, če se ne znajde čisto dobro v prostoru (da se v času ne, sama dobro ve in to več ne predstavlja večjega problema), pač pa večinoma z veseljem sprejema življenje. Življenje tako kot je. Včasih pove o izgubah svojih dragih ljudi ... kako vedno nosi v srcu svojega ljubega brata, ki je umrl v drugi svetovni vojni. Toliko lepega nosi v srcu!
"Vse pride, vse mine, recitira pesem,
se vse spremeni,
le roža ljubezni do groba cveti ...
pa še duže."
Misli na svoje drage, ki so odšli v mnogih desetletjih njenega življenja. Nekateri v svojih res mladih letih.
Kdo bi razumel? Ni mogoče razumeti.
"Pa vendar," nadaljuje,"pravijo: 'Mladost je vesela, starost pa žalostna.'" In hitro nadaljuje: "Ni res! Tudi mladost ni samo vesela in tudi starost ni samo žalostna. Je lepa, če lepo živimo v mladosti ... Čeprav je tudi težko. Če delamo dobre stvari, smo pošteni, potem je starost lepa. Moja starost je lepa. Živim pri dobrih ljudeh."
Hvaležna sem za gospo. Res je betežna, res ne more biti sama, res ne more sama poskrbeti zase, vendar je v njej toliko prisrčne topline. Ko ji dam jesti, večkrat pomisli name - da ja ne bom jaz lačna! Ko ji dam plenico, se zahvaljuje. Včasih z roko pošlje poljub, včasih vzame mojo roko v svoji roki in jo poljubi.
Včasih je na njenem obrazu resnoba, morda neka skrb - navsezadnje se popolnoma zaveda svoje skoraj polne odvisnosti od drugih - ampak ko vidi, da ni sama, se njen obraz zjasni in je, kot bi posijalo sonce!
Vsakemu od nas privoščim takega sončnega vzdušja. Svetlobe, toplote, jasnine.
Iz vsega srca ji kdaj pa kdaj povem, da je "pri dobrih ljudeh", kot večkrat pove sama, ampak da je dobra tudi ona - in ob takih bolnikih ni težko biti! Sožitje, sinergija ... pomagamo drug drugemu. Vsak naredi tisto, kar more - in nam je lepo.
Jun 18, 2017